Vi har fundet en enestående planet.
En verden med ekstremt vejr... Fremmedartede landskaber...
...og bizarre naturfænomener.
Det er universets mest komplekse system.
Planeten kaldes...
...Jorden.
Og vi er først lige begyndt at afsløre dens hemmeligheder.
Selv med alt det, vi allerede ved om denne verden
bliver den ved med at overraske og mystificere.
Under overfladen findes en bizar verden med egne regler
og eget klima.
Det er ekstremt varmt. Efter ti minutter derinde uden beskyttelse dør man.
Hvilke mærkelige kræfter har gjort, at disse stenspir
er steget op af denne sø?
Hvilke skjulte skabninger omdanner disse landskaber til fremmede verdener?
De mærkeligste steder gemmer på...
...Secrets of the Earth.
De, som bevæger sig gennem solsystemet
bemærker, hvor forunderlig Jorden er. Og kigger man nærmere
opdager man flere mærkværdigheder.
Jeg siger ikke, at sådanne steder kun findes her
men de er meget sjældne.
Vi har solsystemet og andre exoplaneter
men er endnu ikke stødt på noget så gådefuldt som Jorden.
Et af de mærkeligste steder på Jorden ligger i Mexicos Chihuahua-ørken.
Mere end 300 meter under Naica-bjerget
ses kæmpestore, mystiske hvide krystaller i en mørk grotte.
Og de er virkelighedens udgave af Supermans Ensomhedens Fæstning.
Få mennesker har set krystallerne i virkeligheden.
NASA's planetforsker Chris McKay er en af de få, som rent faktisk har set dem.
Krystallerne er utrolige, virkelig imponerende.
De er helt fantastiske, perfekt formede
så tykke og lange som telefonpæle. Smukt formede, krystalklare.
Krystalgrotten har sit eget ekstreme klima
som når temperaturer på helt op til 50 grader celcius.
Det kommer af varmen, som stiger op fra et magmakammer under grotten.
Det er ekstremt varmt, og luftfugtigheden er meget høj.
Befinder man sig derinde ubeskyttet, dør man efter ti minutter.
Vi har specielle dragter på med isposer på ryggen, så vi kan
være inde i grotten i 30-40 minutter.
Hvordan havnede kæmpekrystallerne her
på dette helvedeslignende sted?
Det første svar er gips - et almindeligt mineral, som også er
hovedbestanddelen i gipsplader.
Denne grotte var engang helt fyldt op med g ipsholdigt vand.
Nogle mineraler reagerer med varme og vand ved at opløses.
Gips bliver skrøbeligt og krystalliseres. I en halv million år
voksede gipskrystallerne uforstyrret under vandet. Først i 2000
fandt en mineekspedition grotten, da de søgte efter ædelmetaller.
De pumpede vandet ud og afdækkede
denne enestående skat. NASA-astrobiologer
som Chris McKay undersøger mikroorganismerne indeni krystallerne.
Det fremmede miljø har givet ham mulighed for at afprøve nye teknikker
som kan benyttes til at søge efter liv på fremmede planeter.
Vi afprøver metoder, som kan udføre fjernmålinger
af krystallerne, så vi kan granske deres indhold uden at ødelægge dem.
Den samme teknik gør det muligt for os at udforske en sten på Mars
på flere meters afstand og undersøge mikroorganismer
som er indkapslet i krystallerne.
Den første undersøgelse afslørede, at der var 170 krystaller i kammeret.
Men forskerne har kun kort tid til at undersøge dem.
Når arbejdet i grotten ophører, og der ikke pumpes mere vand ud
bliver kammeret oversvømmet igen og lukkes for bestandig.
Kun 800 km nordøst for Naica.
Texas' kuperede landskab
gemmer på sin egen overraskende krystaleksplosion...
...Sonora-grotternes mærkelige fremmedartede formationer.
I de fleste grotter ser man tunneller med stalaktitter
og stalagmitter her og der.
Men her er alt praktisk talt krystal.
De imponerende grotter forblev en hemmelighed
lige til begyndelsen af 1900-tallet...
...da en hund jagtede en vaskebjørn ind i en 50-centimeters klippeåbning.
Da de lokale kiggede ind, så de en dyb afgrund, der forhindrede
dem i at komme mere end 150 meter ind. Men i 1955 lykkedes det tre
huleforskere at komme gennem grotten. På den anden side fandt de
nogle 11-kilometer lange gange, som var næsten helt dækket af krystaller.
Selvom krystallerne er underjordiske, er de dannet af jordoverfladevand.
Der falder 500 mm regn her hvert år.
Regnen siver gennem jorden, optager mineraler på vejen til kalkstensbunden
i grotterne 45 meter under overfladen.
Kalksten er som en svamp, det opsuger meget vand.
Det går ikke så hurtigt, men det drypper næsten konstant.
Idet vandet siver gennem grotteloftet, afgiver det kalkspatmineraler.
En krystal dannes i standvandet og tager form som en skæv æske.
I stedet for at dryppe ned og forme stalaktitter eller stalagmitter
stables krystallerne i en række mærkelige formationer.
Det er ikke bare vand, der bevæger sig, som former grotterne.
Det gør en lydløs og næsten usynlig kraft også, som har at gøre med vejret.
Fugtig luft passerer gennem grotten og langs med væggen og opløser bagsiden.
Man kan se, at den krummer i luftstrømsretningen. Man skulle tro
at strømmen er orkanagtig, men det er en brise, man ikke vil mærke
og det er foregået i tusinder af år.
På Jorden blandes vand og sten sammen hele tiden
Men på ét sted opfører vandet sig så mærkeligt, at det fører noget
der ligner en fremmed planet, op til overfladen.
I visse skjulte afkroge af Jorden opfører selv vandet sig mærkeligt.
Gennem Sierra Morena-bjergene i det sydvestlige Spanien
flyder en bizar, blodrød flod. Rio Tintos usædvanlige farve
stammer fra en høj koncentration af opløst jern
fra områdets klipper.
I det sydvestlige Tyrkiet
ser man lysende blå vandhuller i et sært landskab af tilsyneladende isflader
Men stedet er slet ikke iskoldt. Det hedder Pammukale
det tyrkiske ord for bomuldsslot. Dette mærkelige sted består af sten.
Sytten glohede kilder spytter geléagtig
kalciumkarbonat, også kendt som kalksten eller kridt
ud på bjergsiden. Det naturligt hvide mineral
køler ned og størkner. De varme kilder
har lokket turister hertil siden romertiden.
De mange kilder munder ud samme sted, og de
har nok været aktive i et par millioner år.
Der har dannet sig terrasser, som kan være 100 meter høje.
På den anden side af Jorden, lige øst for Yosemite i Californien
slår noget endnu mere mærkeligt vand mod søen Monos bredder.
Den ligger mere end 600 km fra det nærmeste hav, men den er salt.
Men hvad der er endnu mere mærkeligt - vandet skummer som sæbe
og op af vandet vokser knastede klippespir.
Men det, der gør dette sted endnu mere usædvanligt
er dets frygtelig lunefulde vinde.
De kan på få minutter give Mono-søens spejlblanke vindstille
vandoverflade høje farlige bølgetoppe.
Den 31. august 2008
sejlede en erfaren lokal kajakroer ud.
Pludselig blæste vinden op. På få minutter
var den oppe på en hastighed af næsten 130 km/t.
Vindstødene af orkanstyrke hvirvlede så meget skum op i luften
at nogle piloter, som fløj hen over søen i 9.000 meters højde
troede, at en af øerne i søen var i udbrud som en vulkan.
Mandens kajak blev fundet skyllet op på en bred to dage senere
og hans lig blev fundet 200 meter længere nede ad bredden.
Forfatteren Mark Twain var ved at lide samme skæbne mere end 150 år tidligere
da en pludselig storm var ved at få hans båd til at kæntre på Mono-søen.
Han frygtede, at båden ville blive oversvømmet af litervis af sæbeskum.
Men søen, som Mark Twain sejlede på, så meget anderledes ud dengang.
De besynderlige spir, som står tæt sammen på søbredden, var der ikke.
Grunden til at de kan ses nu, er, at vandforsyningen til Mono-søen
er blevet reduceret de sidste mange årtier, fordi man har skullet tilføre
vand til byområder i Californien. Vandstanden er faldet
og på den måde er disse formationer trådt frem.
Hvis vandstanden var lige så høj som dengang, ville vi stå under vand nu.
Hvad er så hemmeligheden bag klippeformationerne?
Søen ligger over en række ferskvandskilder, som bobler op.
Kildevandet fører mineraler som kalcium med sig.
Når det kommer i kontakt med søvandet, størkner det og bliver til kalksten.
Det er den samme kemiske forbindelse, som blev fundet i Pammukale i Tyrkiet.
Mono-søens specielle vand kommer fra regn og sne
som falder på de omliggende bjerge, løber gennem stenene
og ender i søen.
Vandet, der filtreres gennem stenene, fører en interessant blanding med sig
som afspejler de omgivende klippers kemi.
Foruden en stor portion salt består søvandet
af et usædvanlig højt indhold af natriumbikarbonat - eller bagepulver.
Det er det, der får vandet til at skumme.
På en blæsende dag pisker vinden karbonaterne op fra vandoverfladen
og så klumper de sig sammen på bredden sådan her.
Mærkelige steder kan opstå langt fra vand.
I en ørken vidner en næsten usynlig sprække
om en ældgammel jordisk kraft. En, der vender tilbage igen og igen.
Jordens ørkenlandskab synes at frembringe mærkelige steder.
Et af dem skjuler sig i en lang sprække
i en klippe i Navajo-territoriet knap 500 km nord for Phoenix.
Dette er Antelope Canyon.
Det er et interessant sted på grund af dets form.
Det er utrolig dybt
i forhold til dets bredde, og væggene har en usædvanlig form.
Støvfint, rødt sand strømmer hen over bunden.
Den løber over mere end 300 meter mellem svagt bugtende 30-meter høje bjergvægge.
Hvorfor er den så stejl og smal?
Og hvordan kan væggene være så utrolig glatte?
Floder er en del af hemmeligheden.
Det gælder særligt her i Red Canyon-området
hvor den stenede jord næsten ikke absorberer vand.
Processen begyndte for 150 millioner år siden
da flodvand med sand krøb ned i bittesmå sprækker i denne ældgamle klit.
Med tiden skar vandet gennem klippen som en motorsav.
Der er et landområde oppe ad floden, som opsamler vandet fra uvejr
og samler det i denne kanal, og så strømmer det ind i kløften.
Den 12. august 1997 blev kløften en dødsfælde.
Et uvejr flere kilometer væk fyldte indgangen
med mere end en meter vand. Det flød ud i et nærliggende område og blev til
en ni meter dyb dønning, der druknede 11 intetanende turister.
To af ligene blev aldrig fundet.
Flodvandet kommer ikke tomhændet.
Jeg står i Antelope Canyons tørlagte flodleje ved siden af
en række terrasser, og det viser, at indgangen til kløften ofte fyldes op
af meget store mængder bundfald, som bliver ledt gennem kløften.
Det meste af det bundfald, som kommer ind, er sand.
Men flodvandet optager også sand fra væggene.
Stenene er kendt som Navajo-sandsten
og de røde sten i Antelope Canyon består af sammenpressede sandbunker.
Dette område var engang en kæmpestor klit.
Den dækkede området for millioner af år siden.
Så kom gletsjerisen nordfra.
Vandet trykkede på sandet, pressede det sammen og lavede det til sten
Jeg har her to Navajo-sandsten - den sandsten, som Antelope Canyon består af.
Ved at gnide stenene mod hinanden får jeg en meget glat overflade
på begge sten. Det samme sker inde i kløften ved oversvømmelse.
Navajo-navnet betyder stedet, hvor vandet strømmer gennem stenene.
Selv i dag bliver kløften oversvømmet op til otte gange om året.
Vandet fosser ind, snurrer lynhurtigt rundt, præcis som i en vaskemaskine.
På den måde bliver væggene udhugget og gjort glatte.
Nogle af verdens hemmeligheder er skjult indeni en næsten skjult kløft.
Mens andre ligger blotlagt på de mest uventede steder.
Verdens mest mærkelige steder findes ofte i de mest øde egne.
Men selv i denne verden er en konstant brusende kilde i en ødemark
et noget bizart syn.
I Nevadas Black Rock-ørken er det kun en del af de mærkelige fænomener.
Det her er Fly Geyser.
Den bliver ved med at vokse - og det hurtigt.
Det, som er lidt usædvanligt her, er mængden af materiale, som er kommet
op til overfladen og har hobet sig op på kun nogle få artier.
Hemmeligheden bag hvorfor Fly Geyser vokser her midt i ørkenen
har at gøre med, hvordan vandet kommer hertil. Det begynder normalt
som regn og sne, der falder på de omliggende bjerge.
Når vandet risler ned mod Fly Geyser
møder det en naturlig smelteovn
som er skabt af terrænets bevægelser.
Skorpen krakelerer og strækkes ud, så der er mange brudlinjer og brudflader
som den smeltende sne kan sive ned i.
Det dampende vand samles under gejseren i en beholder af gennemvædede sten.
Der skal kun en sprække til, for at vandet kan nå overfladen.
I 1964 sprængte varmt vand sig op til overfladen
og udtømte en stor mængde mineraler, særligt kalciumkarbonat.
Det er samme mineral, som grottevæggene i Sonora og Mono-søens spir
består af.
Her akkumulerer det først og danner på den måde runde spir.
Bagefter risler det ned mod jorden, sætter sig
og størkner og danner vandhuller.
Kalciumkarbonat er normalt hvidt.
Men en mærkelig livsform klæber til gejseren og dækker den helt til.
Der er nogle forskellige slags alger her.
Der er grønne og røde alger. Og de elsker varmt, mineralrigt vand.
Denne alge trives i ulidelig varme, hvor ingen andre livsformer kan leve.
Mens gejseren fortsætter med at sprøjte op, vokse og avle liv i en støvet dal
indtager den sin plads blandt andre af Jordens bizarre mysterier.
Vi har set nogle af disse naturfænomener på andre planeter og måner, men at se
alle de forskellige egenskaber samlet her på Jorden
det er ret sjældent i universet.
Det er kun ved at undersøge, hvordan alt her på Jorden fungerer
både det almindelige og det særlige - at vi kan begynde at forstå
hvor fremmedartet denne Jord er.
Anne Andersen